Дилън Томас
Папратовият хълм

Превод от английски: Александър Шурбанов, 1992

chitanka.info

И когато аз бях млад и радостен под ябълкови вейки

покрай кънналия дом, щастлив, че злакът бе зелен

и нощта над долината — звездна,

времето ми даваше да се изкачвам

златен във зенита на очите му

и почитан сред талигите, бях принц на ябълковите градчета

и по царски заповядвах на дърветата и на листата

да отплават с маргаритките и нивите

по реките на обрулената от небето светлина.

И така безгрижен и зелен, и знаменит между хамбарите

край честития ни двор, аз пеех, че стопанството ми беше дом

и веднъж бе младо само слънцето.

Времето ми даваше да скачам и да бъда

златен сред охолната му щедрост.

И зелен и златен, бях ловец и бях пастир, телетата

пееха по свирката ми, а лисиците на хълма лаеха отсечено

и неделята звънеше мудно

в камъчетата на светите потоци.

Цяло слънце беше тичане, бе приказно — сеното по ливадите

като къщите високо, музиката над комините и въздух,

и игри — чудесно, пълно с влага,

а пък огънят — зелен като трева.

И през нощите под простите звезди,

докато препусках към съня си, бухали отнасяха стопанството

и блажен в оборите, през цялата луна дочувах козодоите

да летят с копите и конете

да се врязват в мрака.

И подир — събуждането, и стопанството подобно странник бял

с росата, върнало се пак, с петел на рамото си — всичко

грееше, то бе Адам и девата,

небето се изпълваше,

закръгляше се слънцето на този ден.

Така ще е било след раждането на онази проста светлина

в онази първа вихреност — конете още топли, омагьосани,

от цвилещия си зелен обор

поели към полетата на славата.

И почитан сред лисиците и сред фазаните край веселата къща

под новосъздадените облаци, честит през цялото сърце

и под раждащото се отново и отново слънце

тичах по безгрижните си пътища,

желанията ми се гонеха в сеното като къщите високо

и аз нехаех в своите небесносини занимания, че времето ни дава

в целия си мелодичен кръговрат тъй малко песни утринни,

докато децата златни и зелени

не го последват в бедността.

И нехаех в агнебелите си дни, че ще ме вземе времето

на ръката ми за сянката в изпълнения с лястовици плевник

под луна, която вечно ще изгрява,

или че препускащ към съня,

ще го чуя да отлита с окосените ливади

и събудил се, ще видя, че стопанството си е отишло от бездетната земя.

О, когато бях тъй млад и радостен в охолната му щедрост,

времето ме е държало пак зелен и гаснещ,

въпреки че пеех в букаите си като морето.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.